Racerkørere er faktisk et meget lykkeligt folkefærd-
-for de sætter langt mere pris på livet, end folk ellers gør.
Bilister bliver ofte slået ihjel om søndagen-
-og hvis han er en nær ven-
-tænker man "åndssvag sport" og overvejer at lægge det på hylden.
Om mandagen tænker man: "Han var bare uheldig."
"Jeg giver ikke op endnu. Næste år."
Om tirsdagen begynder man at tænke på søndagens løb.
"Måske skulle jeg gøre det." Om onsdagen kører man igen.
Enzo Ferrari sagde til sine kørere: "Tab eller vind, I bliver udødelige."
Han havde ret. Hver gang, jeg tager til et grandprix-
-er den kendsgerning en del af det, der gør sporten til det, den er.
Uden kørere som Mike Hawthorn og Peter Collins ville den være fattig.
Navnet Ferrari er meget vigtigt i Formel 1 nu til dags-
-fordi det symboliserer sportens historie-
-engang den farligste sport i verden-
-og stadig bliver forbundet med risiko og glamour.
Vi mener, at de må være vovehalse, for det var Collins og Hawthorn jo.
Når jeg ser tilbage på det nu, opfatter jeg dem, den tids kørere-
-som en helt anden slags mennesker.
At styre det magtfulde uhyre under ens bagdel-
-holde bilen i perfekt balance-
-og tage den bedste kurve rundt i svinget, gav en følelse af ekstase.
Den tid affødte både stor hæder og stor risiko.
Disse mænd gik ud i de røde biler uden at vide-
-om de ville slippe levende fra det.
Mike Hawthorn beskrev, hvordan vi som unge mænd-
-var villige til at springe op i kedlen-
-mens hr. Ferrari holdt ilden i gang under den.
Hvad angår kørerne mente Ferrari, at hvis de var under stort pres-
-og følte sig usikre, ville de køre hurtigere.
Disse fyre følte kappestridens rus i bilerne-
-men de accepterede også alle de medfølgende farer.
Der er noget ved motorsportens verden-
-som i vores omgangskreds gjorde-
-at når katastroferne forekom, fortsatte vi bare-
-og lod os ikke slå ud af det.
Sådan var der mange, der havde det dengang.
Frygt opstår, hvis man ikke forstår, hvad der foregår.
Børn er mørkerædde, fordi de ikke forstår mørket.
Jeg er normalt ikke bange for at slå mig selv ihjel.
Jeg er bange for at blive dræbt af noget, jeg ikke kan styre.
Det fantastiske ved Mike Hawthorn og Peter Collins var-
-at de gjorde, hvad rekordindehaveren John Cobb beskrev.
Han sagde: "Det minder om at læne sig ud af vinduet-
-for at se, hvor langt man kan komme, før man falder ud."
Det var det, de drenge gjorde hos Ferrari i 1950'erne.
De lænede sig frivilligt ud af vinduet så langt som muligt...
...og nogle få, set i bakspejlet alt for mange, faldt ud.
De så Deres første løb som tiårig. Hvordan var den oplevelse?
Jeg rystede...
ENZO FERRARIS STEMME
...som en dreng, der drømmer om en dag at få mulighed for-
-at deltage i sådan en konkurrence.
Ferrari havde det svært i starten. Hans far døde...
FERRARI-BIOGRAF
...da han var lille, og så døde hans eneste bror også.
Han blev alene, mens han stadig var teenager.
Men han var vild med biler.
Så da han skulle til at klare sig selv ude i verden-
-blev han primært tiltrukket af biler og motorsport.
Hvad betød mest for Dem: lidenskab eller viljen til at opnå succes?
Det var mest lidenskaben.
Hvad føler De, før der bliver sagt "kør"? Nervøsitet? Frygt?
Før de siger "kør", føler jeg...
-en masse blandede følelser, som forsvinder, så snart løbet begynder.
Helten i dag var den geniale, unge britiske kører-
-Mike Hawthorn, i nummer fire.
Peter Collins i Ferrari'en tog føringen og holdt den.
Enzo Ferrari var en rigtig dygtig talentspejder-
-og efter krigen var der jo mange italienske kørere-
-men han havde opdaget nogle engelske kørere-
-som begyndte at klare sig rigtig godt.
Hawthorn og Collins var ikke lige gamle.
MOTORSPORTHISTORIKER
Mike var to-tre år ældre.
Han blev berømt i den lille Riley, som hans far havde sat i stand.
Hver gang de tog til et løb-
-forventede den unge mand at få et trofæ med hjem.
Peter begyndte at køre i en 500 kubik Cooper-
-som hans far, Pat, havde købt til ham, og han var hurtig-
-selvom han kun var 17 år gammel.
Hawthorn og Collins mødtes som rivaler ude på banen-
-men da de begge to endte i Modena-
-som kørere for Ferrari, blev de rigtig gode venner.
Mike gik med sportsjakke, drak øl og var en af gutterne.
Han og Peter Collins...
RACERKØRER
...var som et par uansvarlige skoledrenge. De elskede sjov.
Peter gjorde livet sjovere.
Når han trådte ind, blev alting sjovere...
LANCE MACKLINS EKSKONE
...og mere underholdende.
Da jeg mødte Mike, var han høj og flot...
MIKE HAWTHORNS FORLOVEDE
Jeg syntes, han var nydelig, så jeg gik efter ham.
Han var en skøn fyr, som var rigtig sjov.
RACERKØRER
Han brugte racerløb som en genvej til at nyde livet-
-mens det for mig var selve livet.
Man var enten fan af Hawthorn eller Moss. Ikke begge to.
Især Peter var en drengs forestilling om...
RACERKØRER
...hvordan en racerkører skulle være. Pigerne var vilde med ham.
Og han gjorde ikke så meget for at holde dem væk.
Hr. Ferrari havde altid haft en svaghed for briter.
Mike tog derned, og den gamle blev ret imponeret-
-for her var én, der var villig til at løbe en risiko-
-og det var netop den slags aggressive unge kørere-
-som hr. Ferrari virkelig satte pris på.
Da Mike og jeg var kærester, skilte han sig ud...
MIKE HAWTHORNS KÆRESTE
...ved at være meget smuk.
Vi blev berusede af stemningen blandt disse vidunderlige, vilde mænd.
Det var sjovt. Som én stor familie. Alle kendte alle.
Men det var farligt, og når ting er farlige, føler man en spænding.
"VI SKAL BRUGE VINDERE."
"IKKE FOLK, DER BLIVER NUMMER TO ELLER TRE." ENZO FERRARI
Hawthorn klarede sig godt hos Ferrari.
Han vandt et par løb. Men da hans far døde-
-og han ville køre for Jaguar, tog han tilbage til England-
-og det skuffede Ferrari meget.
Han ville gerne have beholdt ham.
For de fleste grandprix-kørere var Le Mans ret kedeligt-
-fordi man afprøvede bilen, men ikke køreren.
Jeg tror, at Mike og Fangio-
-blev involveret i det, der var blevet et grandprix-
-i starten af løbet, for at bekæmpe kedsomheden.
Kørerne bedes indtage de tildelte pladser.
Vent.
Fem, fire, tre, to, én, nul!
Omgang efter omgang, Hawthorn og Fangio, kun få meter fra hinanden-
-og de holder publikum tryllebundet med køreevner-
-der ikke kan beskrives med ord.
Slaget mellem dem, der havde raset i de indledende omgange-
-nåede et højdepunkt, der var mere katastrofalt-
-end man kunne have forestillet sig.
Alt gik fint under øvelsen-
-og jeg fik til opgave at køre det første stykke-
-og jeg var faktisk ude på banen, da den frygtelige ulykke skete.
Mike kom ud af svinget ved White House og op mod pitten-
-og så øjnede han muligheden for at overhale én bil mere-
-før han trak til højre og bremsede til sit planlagte pit stop.
Den sidste bil var Works' Austin-Healey, kørt af Lance Macklin.
Problemet var, at der lige var kommet en ny regel om-
-at man skulle skifte kører hver anden time.
Mike vidste, at en omgang mere ville få ham over de to timer.
Lance Macklin bremsede hårdt op og trak skarpt til venstre-
-for at undgå enden af Mikes Jaguar.
Der hørtes et stort brag, og Leveghs bil røg hen over mig.
RACERKØRER
Hans dæk fløj lige forbi mit venstre øre-
-og jeg kunne mærke varmen fra hans udstødning, så tæt på var han.
Levegh kørte op over den flade hale på Austin-Healey'en-
-fløj næsten 100 meter helt oppe i luften-
-og røg så med bunden forrest ned i toppen af sikkerhedsafspærringen-
-lige foran ham.
Jeg kørte op mod pitten og så det blå flag, så jeg sænkede farten-
-og så kørte jeg forbi det her helt kaotiske optrin.
Da Leveghs Mercedes ramte toppen af afspærringen-
-blev chassiset skåret midtover, og hele forenden af bilen-
-blev slynget mod mængden-
-og pløjede sig igennem som en torpedo.
Den dræbte over 80 mennesker og lemlæstede over 100 mere.
Der sad sågar børn på forreste række-
-som sad der for at kunne se alting-
-og de sad lige i skudlinjen, da vragdelene fløj gennem dem.
Det var de færreste, der forstod, at det var så omfattende-
-og at arrangørerne valgte at fortsætte løbet-
-for at kunne få udrykningskøretøjerne væk fra banen.
Jeg havde ikke rigtig set ulykken-
-for jeg endte med at sidde 200-300 meter fra ulykken.
Jeg kunne se den brændende bil ved siden af banen-
-men jeg troede ikke, den havde ramt publikum.
Jeg gik over i the Austin-Healeys pit-
-og Donald Healy fortalte mig, at Mike var kommet-
-og havde sagt til Lance: "Kan du nogensinde tilgive mig?"
Han haltede over til der, hvor vi stod-
-med tårer ned ad kinderne, lagde armen omkring mig-
-og sagde: "Jeg har slået dem ihjel. Jeg kører aldrig mere."
Et par timer senere sad han i bilen og kørte igen.
Hawthorn og Bueb kørte resten af løbet genialt og vandt.
MOTORSPORTHISTORIKER
Samtidige filmklip viser-
-at Mike er meget splittet i sine ansigtsudtryk.
Om han skal nyde sejren eller ej.
Men da han endelig smilede, blev han fotograferet i den situation-
-og billederne af en glædestrålende Mike Hawthorn, der havde vundet Le Mans-
-efter den kolossale tragedie, der havde ramt løbet-
-blev brugt af pressen til at fremstille Mike som en skurk.
Det påvirkede ham frygteligt.
Han var virkelig ked af det, men det var ikke hans skyld.
Han blev renset fuldkommen og burde ikke have haft det sådan.
Han gav indtryk af altid at være ligeglad med alting-
-men han tog det til sig, i meget høj grad.
"JEG ER FAKTISK IKKE INTERESSERET I ANDET-
-END AT KØRE RACERLØB." ENZO FERRARI
Bag succes gemmer der sig en frygtelig hemmelighed.
Italienere er rede til at tilgive alt og alle.
Tyve, mordere. Alle mulige forbrydere.
Bortset fra de succesrige. De tilgiver aldrig, hvis man har succes.
Ferrari var en meget betydningsfuld mand i Italien, selv dengang.
Han var den vigtigste person i automobilindustrien-
-i hele det 20. århundrede.
Han var hårdfør. Han var en kamæleon. Han kunne manipulere med folk.
Jeg tror, han opfattede det som en sport i sig selv.
Scuderia var dybest set en stald-
-hvor Ferrari udvalgte de bedste talenter, han kunne finde.
Kørerne var Scuderias ansigt udadtil-
-og han valgte de bedste af dem, han kunne få fat i.
Eugenio Castellotti kom fra en lille by ved navn Lodi.
Han begyndte at køre racerløb, fordi det var macho.
Det var det, den populæreste dreng gjorde: "Se mig!"
Og han havde talent. Et rigtig stort talent, faktisk.
Musso var fra Rom. Han var den tids Elio di Angelis-
-hvorimod Castellotti var en bølle fra Norditalien.
Luigi Musso var en karismatisk italiensk racerkører af højeste kaliber.
Lad os ikke tale udenom. Han var rigtig god.
Mens Castellotti og Musso kørte for Ferrari-
-delte de ansvaret, kan man vel sige.
De to kørere fik Italien med i grandprix-løb-
-på en måde, man ikke kan forestille sig nu-
-fordi hele landet stod bag dem, og de begge to gav sig 100%.
Fon de Portago var adelig-
-og sportsmand på mange forskellige måder-
-og en meget attraktiv personlighed.
En rigtig playboy.
Men en playboy, der ikke havde noget imod selv at tage fat.
Han er fuldkommen dedikeret til sport-
-om det så er skiløb, bobslæde, vandski...
PETER COLLINS' STEMME
...svømning, fiskeri, jagt. Hvad som helst.
Han var på en måde den mest naturlige til at køre for Ferrari-
-igennem 1950'erne.
Skulle man designe en Ferrari-kører, ville det være Fon de Portago.
Og han havde kæresterne, der passede til.
Scuderia var anført af Juan Manuel Fangio-
-og Castellotti lyttede åbenbart til alt, hvad Fangio sagde.
I mine øjne er Fangio verdens bedste racerkører.
Han var en stor mand. Hvis der var noget, han kunne gøre-
-så kunne han blive ved med det.
Der var en smuk rytme mellem manden og køretøjet.
Enzo Ferrari blev engang spurgt:
"Når en bil krydser mållinjen og vinder-
-hvor meget er så bilen, og hvor meget køreren?"
Han sagde: "60% bil, 40% kører."
Det triste er, at Ferrari ikke brugte nok tid på-
-at lære at håndtere kørerne som individer.
Hver eneste kører har sin egen stil.
MARQUIS ALFONSO DE PORTAGOS STEMME
Hawthorn så altid ud, som om han kæmpede med noget.
Peter Collins lavede altid ansigter til folk.
Ikke med vilje, men jeg har ikke set ét billede-
-hvor han ikke skærer en grimasse.
Peter Collins havde kørt for BRM-
-og så blev han tilbudt at køre for Ferrari-
-hvilket ville have været fantastisk. Sikke en mulighed.
Ferrari placerede sig selv som edderkoppen midt i dette net-
-og sørgede for, at alle skulle komme til ham. Aldrig omvendt.
Det siges, at Peter Collins, da han skulle skrive under-
-troede, at det ville være noget stort.
Men Peter fik lov til at vente og vente-
-og vente og var lige ved at give op igen-
-men så kom hr. Ferrari valsende ind-
-og så var alting pludselig helt i orden.
Det startede godt for Peter Collins hos Ferrari.
Han vandt Formel 1. Han vandt andre løb.
Ferrari så straks hans fleksibilitet-
-og Peter Collins blev lynhurtigt en stjerne-
-ikke kun i Italien hos Ferrari, men også på verdensplan.
Sejren går til Englands Peter Collins og Mike Hawthorn-
-og så Moss og Fangio.
Peter Collins vinder sit første grandprix for Ferrari.
Collins er med i den eksklusive klub af briter-
-der har vundet en grande épreuve.
Der er ingen tvivl om, at Peter Collins-
-var en af dem, Enzo Ferrari elskede.
Han holdt virkelig af ham-
-hvilket langt fra gjaldt alle hans kørere.
Peter Collins blev en rigtig nær ven af Dino-
-hr. Ferraris dødeligt syge søn.
Min mand gjorde et smukt arbejde...
PETER COLLINS' HUSTRU
...med at kommunikere mellem den døende søn og Enzo.
Det berørte Ferrari dybt-
-at Collins viste så stor omsorg for hans søn.
Og Dinos død var selvfølgelig...
Det var et frygteligt slag for ham og hans kone-
-og jeg tror, det gjorde hans forhold til Collins tættere.
I slutningen af sæsonen i '56 havde Collins vundet det belgiske grandprix-
-og det franske grandprix.
Han er tæt på at blive den første britiske racerkører-
-der vandt FIA Drivers verdensmesterskabet.
Der var fem Lancia Ferrari'er med.
FORMEL 1-JOURNALIST
Fangio, Portago og Collins-
-men Castellotti og Musso var bitre ærkerivaler.
Jeg vil tro, at så snart starten gik-
-gav både Castellotti og Luigi Musso den gas-
-som om de var ude på sidste omgang.
Fangios bil brød sammen-
-og dengang kunne man dele bil med en anden kører-
-og få halvt så mange point.
Musso kom ind, og de foreslog, at han skulle stige ud-
-og give Fangio bilen, men det ville Musso ikke.
Og det var så der, Collins bragte sit berømte offer.
Collins kan vinde verdensmesterskabet.
Han kører i pitten til sit sidste pit stop-
-signalerer til Fangio og siger:
"Tag min bil. Jeg ofrer min chance-
-så du kan vinde endnu et verdensmesterskab."
Jeg kan ikke komme på andre kørere end Peter, der har gjort det.
Peter skulle bare have kørt videre-
-så ville han have vundet.
Han respekterede Fangios overlegenhed som kører-
-og mente, at det ville være unfair, hvis han ikke gav ham bilen.
Det var en ridderlig og respektfuld gestus-
-som Enzo Ferrari satte stor pris på.
Da Peter talte med pressen bagefter-
-sagde han åbenbart: "Jeg er ung. Jeg får chancen igen."
"EN STJERNE KAN VÆRE EN MED EN SÆRLIG STIL-
-ELLER MÅSKE EN MEGET MODIG MAND." ENZO FERRARI
Jeg spillede i et stykke i Coconut Grove Playhouse i Florida-
-og Peter var på vej fra Argentina hjem til England.
Vestindien, Cuba, ja hele Latinamerika-
-er lige om hjørnet, hvis man slår sig ned i Miami.
Stirling Moss fortalte Peter, at jeg var i Florida-
-så hvis han kom forbi, hvorfor så ikke sige goddag?
Så han gav mig en ring-
-mandag aften efter stykket var vi sammen, og det var så det.
Om onsdagen friede han.
Om fredagen kom min far fra New York for at stoppe galskaben.
Han arbejdede for FN. Et meget værdigt menneske.
Han var ikke så glad for-
-at hans datter skulle giftes med en racerkører-
-hun ikke engang kendte.
Men det gik jo alt sammen godt.
Hvornår begynder en stjerne at falme?
Den dag, de sætter personlige interesser højere end sporten.
Enzo Ferrari brød sig ikke om, at hans kørere blev gift-
-for han kunne ikke lide, at de havde andet at leve for-
-end at køre i hans racerbiler.
Det ville gøre dem en anelse langsommere.
Han elskede bilerne mere end kørerne-
-for bilerne var trofaste, og det var kørerne meget sjældent.
Hr. Ferrari sagde altid, at stjernen på hans hold-
-ville være den kører, der havde kørt bedst sidste søndag-
-og det holdt dem på tæerne.
Ved at få dem til at konkurrere mod hinanden-
-ved ofte at have fem kørere til fire biler-
-sikrede han, at de altid ydede deres bedste-
-når de kørte for ham.
Det må have været et kulturchok-
-for Mike Hawthorn og Peter Collins i Scuderia Ferrari-
-hvor de var omgivet af meget kappelystne playboy-kørere.
Jeg spiste middag med Ferrari, og vi talte om racerløb, som vi jo gør-
-og pludselig sagde han:
"Kørerne flokkes altid til den fabrik-
-der producerer den hurtigste bil."
Jeg skulle til at protestere, men så erkendte jeg-
-at jeg ville skifte, hvis nogen lavede en hurtigere bil.
Man er ikke trofast over for en fabrik.
Der var et stormomsust og bittert forhold-
-mellem Fangio og hr. Ferrari, så da Fangio forlod Ferrari-
-i slutningen af den mesterskabssæson-
-og skiftede til rivalerne i Maserati-
-var det kun hr. Ferrari, der blev overrasket.
Da Mike Hawthorn kom tilbage på Ferrari-holdet i starten af 1957-
-havde de allerede Collins, Musso-
-den spanske markis Fon de Portago, og så havde de Castellotti.
Det var et meget stærkt hold.
Jeg har altid elsket Castellotti-
-fordi han var så forfinet og præcis.
Det er et tegn på, hvordan man er som kører.
Hvis man ser på, hvordan han pakkede sin kuffert-
-hvor alting var helt rent og nøje organiseret-
-viser det en anden side af Castellotti.
Han var ikke bare en skør italiener. Han var dygtig.
Castellotti begyndte som kører-
-i en Ferrari, som hans mor købte til ham.
Han var ekstremt forkælet som barn.
Han er en umoden fyr med mange penge...
RACERKØRER
...og gjorde, hvad mange rige italienere gerne ville:
Han blev rigtig racerkører.
Han er god, men ikke så god.
De har sagt, at kørere kan inddeles i to kategorier:
De professionelle og de ambitiøse, altså amatører.
Uden tvivl.
De har sagt, at det ikke passer, at italienere kører langsommere.
Men det er næsten altid udlændinge, der vinder.
Italienerne mangler de tekniske ressourcer, udlændingene har.
Alle i Italien gik op i racerløb.
TONY BROOKS' HUSTRU
Der var ikke fjernsyn, men der var radio-
-så de fulgte med i, hvad der skete.
Jeg tror, at de italienske kørere i Italien-
-som hele tiden skulle bevise deres værd-
-over for kørere som Collins, Hawthorn og Moss havde det svært.
I marts 1957 blev Castellotti bedt om at køre nogle tests for Ferrari-
-på testbanen i Modena.
Det lyder på en måde latterligt-
-at både Ferrari og Maserati brugte testbanen i Modena.
Og hvorfor det var så vigtigt-
-hvem der besad den uofficielle banerekord på et givent tidspunkt-
-er ret svært at fatte nu.
Men det var altså meget vigtigt-
-især for Enzo Ferrari.
Maserati havde lige slået rekorden på banen.
Det huede ikke hr. Ferrari.
Ferrari skulle have rekorden.
Og enten sagt lige ud eller underforstået-
-forventede han, at Castellotti gik ud og slog rekorden-
-i den nyudviklede bil.
Castellotti blev tilkaldt fra Firenze-
-og det var ikke et ønske, men et krav.
Meget imod sin vilje tog han tilbage til Milano-
-og kom ud til Modena-
-satte sig ind i bilen om eftermiddagen og blev slået ihjel.
Enten svigtede bremserne, eller også satte gaspedalen sig fast-
-så Ferrari'en drønede op over kantstenen-
-fløj op i luften og begyndte at rulle rundt.
Den fløj ind i en lille betontribune-
-og endte på øverste række bagerst på tribunen.
Og Castellotti var sørgeligt nok blevet slynget ud af bilen.
Han blev kørt på hospitalet, men det var for sent.
De kunne ikke redde ham.
Det bekymrede os, når en eller anden blev slået ihjel-
-fordi styretøjet knækkede, eller hjulet fløj af-
-fordi man jo så tænkte: "Hvis det skete på den bil-
-og jeg skal køre samme type bil, kan det ske for mig."
Ferrari var ikke rigtig i stand til at knytte forhold.
Han var bare en mand, der var drevet-
-til at gøre, hvad han var nødt til, inden for motorsporten-
-altså at bygge biler, der kunne vinde-
-og finde kørere, der kunne køre dem-
-og resten skete bare.
Collins sad på Ferraris kontor, da telefonen ringede.
De fik at vide, at Castellotti var blevet dræbt.
Den gamle sagde: "Nej, nej, Castellotti er død."
Og så: "E la macchina?"
"Hvordan går det med bilen?"
Ikke alle finder Dem sympatisk.
De beskyldes for at være en diktator. Hvad mener De om det?
Hvis diktator betyder, at man kræver af andre mennesker-
-at de gør deres job til det yderste, så er der bestemt noget om det.
Ferrari var en mand, jeg beundrede og samtidig fandt frastødende.
Succes var det vigtigste for Ferrari.
Succes, fordi det beviste, at han var bedre end andre.
Det handlede om Ferrari...
JOURNALIST OG HOLDLEDER
...og Ferrari havde været i branchen-
-næsten siden århundredeskiftet.
Grunden til, at Ferrari er det største brand i dag-
-større end Formel 1, inden for motorsport-
-og at folk tænker sådan om Ferrari, er-
-fordi det i sidste ende handler om bilen og ikke køreren.
Hr. Ferrari blev meget tidligt fuldkommen klar over-
-at hans yndlingssport slog folk ihjel.
Hvis man besøger kirkegården så ofte, som jeg gør-
-kommer man til at stå ansigt til ansigt med dødens majestætiske kontrafej.
Og hvad kan man tænke i det øjeblik?
"Alle de bekymringer, alle de problemer, alle de kampe-
-og så ender man bare her."
Hvordan er Ferrari så?
Ferrari er en diktator. Hvis han ikke kan lide én, sælger han ikke bilen.
Men jeg synes, at han er en fantastisk fyr.
Hvorfor kører De racerløb?
Fordi jeg vil være verdensmester.
I mine øjne er livet vidunderligt, og selv hvis jeg bliver 100 år-
-vil jeg stadig ikke kunne nå en tyvendedel af alt det, jeg vil-
-og læse alle de bøger, jeg vil læse.
Jeg vil have mest ud af det, der er ingen tid at spilde.
Jeg kendte Fon Portago ret godt.
Jeg så ham... Jeg boede i Frankrig dengang-
-og han var en af dem, man ofte så i Paris.
Han kunne alt, Portago. Han holdt af at gøre farlige ting.
Alle, uanset hvor velhavende de er-
-som kører bil, vil være racerkørere.
Man skal respektere bilen.
Jeg har stor respekt for grandprix-Ferrari'en.
Hvis jeg behandler den dårligt, kan den slå mig ihjel.
Alle kørere tror, det ikke sker for dem.
Jeg ved, det ikke sker. Dybt inde ved jeg, det ikke sker for mig.
Mille Miglia var et løb på 1.600 km på normale veje i Italien-
-hvor millioner af tilskuere stod langs vejene-
-og det var ufatteligt farligt.
Fon de Portago kørte en Ferrari, en af de kraftigste biler i løbet-
-så man forventede, at han klarede sig godt.
Han hadede det løb og ville ikke køre det år-
-men Ferrari insisterede.
Han var på det tidspunkt indblandet i et galt og lidenskabeligt forhold-
-med en amerikansk skuespiller, Linda Christian-
-og ved en af kontrolposterne-
-kom Portago kørende, fik benzin på og fik stemplet sit kort.
En af mekanikerne opdagede, at bagenden var beskadiget.
Pladen var foldet sammen og meget, meget tæt på dækket.
De ville skifte dæk-
-men Portago viftede dem væk.
"Nej, nej, det har jeg ikke tid til."
Så så han Linda Christian.
Hun kom derover, og de kyssede intenst.
Han sagde, der ikke var tid til at fjerne pladen fra dækket.
Og så kørte han videre.
I sidste etape af løbet, på et sted ved navn Guidizzolo-
-hvor man næsten kunne se og høre mållinjen-
-eksploderede et af bilens dæk.
Bilen kørte af vejen, rullede rundt, ramte volden og blev flået itu.
De Portago blev dræbt.
Edmund Nelson, hans navigatør, blev også dræbt.
Ni tilskuere blev dræbt.
Fem af dem var børn, hvilket gjorde det endnu mere chokerende.
Han døde i jagt på en karriere, han havde givet al sin tid og energi-
-og sin store ånd, som gjorde ham til det, han var.
At han blev dræbt-
-på tærsklen til en strålende karriere i motorsport, er et stort tab-
-for de mennesker, der stadig har en rest romantik i sig.
Det giver sig selv, at folk som Portago ikke dør i sengen.
Deres banner blafrer stadig på de baner-
-hvor de nød deres største triumfer til det sidste.
Det var ikke usædvanligt i 1950'erne, at tilskuere blev slået ihjel-
-men her var det de fem børn, der gjorde forskellen.
Enzo Ferrari måtte skue dybt ind i sig selv i det øjeblik.
Mille Miglia blev aldrig kørt igen. Det var det ene.
Men han blev også sigtet for manddrab.
Folk følte sig frastødt, og Vatikanet var forfærdet.
Føler de noget ansvar eller nogen moralsk byrde-
-når disse tragedier sker?
-Jeg ransager da mig selv. -Hvad føler De, når en af Deres dør?
-Får De lyst til at give op? -Jeg føler mange ting.
For mange ting. For eksempel:
Den skræmmende skrøbelighed i menneskets eksistens.
Mike Hawthorn led af en medfødt nyrelidelse.
Nogle dage var han meget bleg, svedte voldsomt og var svag-
-og det kunne man se.
Hvis han havde fortalt det-
-kunne de have taget hans tilladelse fra ham.
Han fejede det forsigtigt ind under gulvtæppet-
-ved at sige: "Jeg har en kronisk lidelse, som rammer nu og da."
Jeg har hørt, at han blev vred på sig selv-
-hvis han havde en dårlig dag eller havde det skidt.
Men hvad angår folk, der vidste det-
-var det meget, meget få.
Han ville ikke fortælle regeringen det-
-selvom der blev spurgt i parlamentet-
-hvorfor Mike Hawthorn ikke aftjente sin værnepligt.
Han ville ikke lade sine læger fortælle dem det.
Han nævnte aldrig sin sygdom, men han led under den-
-og nogle dage var meget værre end andre, tror jeg.
Det var meget spændende at være i Monaco.
Vi købte båden og besluttede at gøre den til vores hjem.
Peter var indblandet i en flot ulykke, da hans bil røg i havnen.
Det var sjovt. Jeg tror, han gjorde det to gange.
En eller anden sagde: "Din mand er kørt i havnen."
Jeg sagde: "Det går nok. Det gjorde han også i går."
Peter og Mike havde det mægtig sjovt sammen-
-og da jeg kom på banen, blev vi straks nære venner.
Vi havde det bare så dejligt og sjovt.
Peter blev vist generelt, tror jeg, anset for at være flinkere end Mike.
Mike kunne være frygtelig uhøflig og opfarende.
Men over for folk, han kunne lide og faldt i spænd med...
-var han en god, god ven.
Mon ami mate var som en tegneserie.
De to hovedpersoner tager til Mars.
De ser en marsmand-
-og for at være venlige siger de: "Goddag, mon ami mate."
Det morede Peter og Mike så meget-
-at de blev ved med at kalde hinanden mon ami mate.
Det var jo alt sammen meget hyggeligt og sådan-
-men det var vist ikke til Ferraris bedste.
Holdejere i Formel 1 kan ikke styre deres hold-
-når de har to meget hurtige racerkørere samtidig.
Det har vi set meget ofte.
Peter Collins og Mike Hawthorn var en samlet pakke.
For første gang stod Enzo Ferrari i en underlig situation.
Hvis han sagde noget til Peter, påvirkede det Mike og omvendt.
Det påvirkede deres kørsel.
De rodede rundt og byttede plads-
-i stedet for at være fuldt fokuserede.
Fornemmelsen af kappestrid blev dæmpet-
mellem Mike og Peter, og det gjorde dem sløve.
Roy Salvadori sagde engang:
"Hvis jeg havde været Enzo Ferrari, havde jeg fyret dem."
De var så nære venner.
De var næsten gladere, når den anden vandt.
"UHELD SKYLDES KUN DET-
-VI IKKE HAR KUNNET GØRE ELLER FORUDSE." ENZO FERRARI
Enzo elskede altid, når hans kørere ansporede hinanden.
Og hvis nogle af dem døde, nå ja, det skete jo.
Det siges, at Hawthorn og Collins rottede sig sammen mod Luigi Musso-
-som var den sidste af de store italienske kørere.
Han skrev til mig om alt det, han skulle finde sig i fra deres side.
LUIGI MUSSOS KÆRESTE
Man er stærkere sammen, og de stod sammen mod Luigi.
Han må have tænkt: "Hvad er det, de siger?"
"Jeg forstår ikke, hvad de siger." Det kan ikke have været let.
Han fik et forhold til Fiamma-
-som var en smuk pige, det var hun virkelig.
Jeg var aldrig igen så lykkelig og forelsket, som jeg var med ham.
Vi havde noget helt usædvanligt.
Han bar reelt set vægten af Italien på sine skuldre-
-og han var ikke dygtig nok.
Han var den eneste betydningsfulde italiener i Formel 1-
-og den eneste hos Ferrari-
-og samtidig var han ikke en særlig god forretningsmand.
Han havde indgået en aftale om at importere amerikanske biler til Italien.
Hans investorer blev mere og mere bekymrede over investeringen.
Det forlød også, at han havde spillegæld.
Han havde i hvert fald pengeproblemer.
Han blev mere og mere presset. Musso sad i gæld.
Man kunne opnå store gevinster-
-hvis man vandt det franske grandprix.
Det var det løb, Musso ville vinde. Ingen tvivl.
Tre-fire gange i løbet af de første omgange-
-forsøgte han at følge med Hawthorn-
-gennem det meget skarpe højresving lige efter pitten.
Han fik to hjul op på kanten, så støvet og stenene føg-
-og nogle af fotograferne sagde: "Han er helt ude på kanten."
Han ramte lidt ved siden af. Han kørte lidt skævt.
Hans venstre baghjul ramte stenene-
-så bilen lavede en saltomortale og kastede ham ud.
På syvende omgang dukkede Luigi ikke op.
Jeg troede, at hans bil var brudt sammen, eller at han var stoppet.
Ingen gav et signal. Når ingen giver signal, er det slemt.
Han blev kastet ud og ramt i hovedet, og det kostede ham livet.
Jeg var ung, og hele min verden brød sammen.
Jeg løb over til vinduet for at kaste mig ud.
Når der forekommer en dødsulykke, skyldes det aldrig kun én ting.
Det er forskellige ting, der sker samtidig-
-og fører til ofringen af et liv.
Da Luigi Musso døde, blev Ferrari oprevet-
-og viste sin sorg ved at trøste Mussos kæreste.
Han købte en blomsterbutik i Firenze til hende-
-og tilbragte meget tid sammen med hende. De var sammen længe.
En kører skal stole fuldstændig på sine egne evner-
-men ikke være så naiv at tro, at det ikke kan ske for ham.
Hvis man rammer en olieplet i et sving, kan man skride ud og køre galt.
Man erkender, at man ikke kunne klare det-
-og det accepterer man, eller også giver man op.
Ingen tvinger én til at køre.
Det var frygteligt at få at vide, at en person var blevet dræbt-
-men det var trods alt hans beslutning at køre racerløb.
De vidste alle sammen dengang, at det var meget farligt-
-men de gjorde det stadig.
Hvis man kørte galt, og bilen vendte rundt-
-var det bedre at ryge ud-
-end at blive fanget af sikkerhedsseler-
-og knust under vægten, eller endnu værre at brænde ihjel i den ild-
-der næsten altid fulgte, når benzintanken revnede.
Engang var Peter ved at sige noget, men jeg stoppede ham.
Vi diskuterede aldrig farerne ved motorsport-
-og hvis vi havde gjort det, ville det have gjort frygten værre.
Man pakker frygten væk. Den vil man ikke tale om.
Hvis man bliver kæreste med en racerkører-
-løber man den risiko, at der nok sker noget.
Det var jo så farligt dengang.
Folk i motorsport brugte galgenhumor til at klare det.
Det var en forsvarsmekanisme.
På en af de baner, hvor vi var, skete der en ulykke-
-hvor køreren rejste sig og gik derfra, og publikum sagde "øv".
Det var frygteligt, men det passer.
Folk ser det for spændingen.
Jeg tog mig af skemaer med tider.
Det hjalp til at holde frygten på afstand.
Men jeg stolede fuldt og fast på, at Peter aldrig ville dø.
Det var meget let at ignorere muligheden for, at noget gik galt.
Sommeren kom til Silverstone lørdag den 19. juli-
-til det britiske grandprix i 1958-
-det sjette løb ud af ti, der tæller i verdensmesterskabet.
Publikum var mødt op-
-titusinder af dem langs den 4.500 meter lange bane-
-for at overvære denne store begivenhed-
-som er endnu mere dramatisk, fordi mesterskabet er på spil.
Peter havde besluttet, fordi vi var blevet gift-
-at han ville køre de sidste løb det år og så trække sig tilbage.
Tillykke, Mike, med Reims.
Du har vel ikke en ekstra flaske champagne?
-Nej, ikke endnu. -Hvad med det britiske grandprix?
Vi vandt sidste gang, så folk siger, at Ferrari vil vinde igen-
-men det er en helt anden bane.
Collins ligger forrest-
-og Silverstone ser en taktisk øvelse i høj fart-
-udført af tre af motorsportens største mestre.
Collins havde fuldstændig styr på det den dag.
Han styrede løbet fra start til slut.
Collins er 27 sekunder foran Hawthorn.
Gennemsnitsfarten er 165 kilometer i timen.
Peter Collins var ekstremt hurtig-
-og man kan ikke beskrive hans fart på andre måder-
-efter det han gjorde ved Silverstone.
Peter Collins vinder efter et fantastisk løb-
-og Mike Hawthorn er nummer to.
Ingen regnede med, at han ville vinde.
Han lå i anden række, men tog straks føringen-
-og vandt sikkert. Han kørte smukt den dag.
Det var en hjemmebanesejr for briterne.
Gulddrengen Peter Collins havde vundet-
-og den anden gulddreng, Mike Hawthorn, blev nummer to.
Hvad kunne være bedre?
I de tog uger mellem det britiske grandprix og Nürburgring-
-lagde vi udbetalingen til et nyt hus-
-så vi glædede os til at komme tilbage.
Problemet med stakkels hr. Ferrari var-
-at han havde været igennem en tragedie, da han mistede sin søn, Dino.
Han havde overført noget af sin faderlige omsorg og ambition-
-til Peter Collins.
Den gamle frygtede, at Collins ville begynde at fokusere-
-på noget andet end at køre racerløb.
Det var en vidunderlig tid for os-
-fordi vi lagde så mange fremtidsplaner.
Peter bad mig om ikke at komme til Nürburgring.
Han sagde: "Vi skal have lavet så meget på huset."
"Bliv du hellere og tag dig af det."
Jeg sagde: "Nej, du får ikke lov til at tage af sted uden mig."
"EN MAND HAR IKKE BRUG FOR ADSPREDELSE."
"DET DISTRAHERER HAM BARE FRA HANS PLIGT." ENZO FERRARI
Hvad angår banerne dengang, var der Spa, som var meget hurtig-
-men Nürburgring var kilometervis af tortur.
Der var 180 sving pr. omgang, og ingen af dem var lette.
Vejret kunne ændre sig dramatisk-
-ligesom på alle andre bjergbaner.
Det var den mest udfordrende bane, vi havde.
Bakket, smal, udfordrende og nådesløs.
Bilen hang ofte i luften-
-og når kørerne befandt sig i et sving-
-handler de rent refleksivt.
Men der lå altid noget uventet omkring næste hjørne-
-og det var nok det største problem med Nürburgring.
Jeg troede, at det bare var endnu et løb på Nürburgring.
Jeg... Jeg var egentlig ikke særlig bange.
Jeg stolede fuldstændig på Peter.
30 SEKUNDER
Phil Hill havde føringen i Formel 2-klassen-
-indtil hans støddæmpere og bremser begyndte at give op.
Formel 1-bilerne-
-som Hawthorn og Collins kørte i, gjorde det samme-
-og de fik de samme problemer-
-men de kan potentielt vinde løbet-
-så de går efter førstepladsen og kæmper mod Tony Brooks.
Og Tony var den køligste racerkører.
Jeg fangede dem, først forbi Mike, efter en omgang-
-og så overhalede han igen. Vi skiftede plads et par gange.
Så tog jeg føringen igen.
Da de to forældede Ferrari'er-
-kun kunne yde langsommere og langsommere tider-
-måtte kørerne køre mere og mere desperat for at kompensere for det.
Jeg kom ud på langsiden, og som det første-
-kiggede jeg bagud for at se, hvor Mike og Peter var-
-men der var ikke skyggen af nogen af dem bag mig.
Jeg sad i pitten og nørklede med mine tidsskemaer.
Peter kom ikke forbi igen, så jeg tænkte: "Hvad sker der?"
Men så fokuserede jeg på skemaet over omgange.
Mike kørte bag Collins og fortalte-
-at han så bilen køre ind i græsset og tænkte:
"Tosse. Du har overophedet den."
Han regnede med, at han ville køre lidt op-
-og så køre ud på banen igen-
-så han var lidt bekymret for, om han skulle miste kontrollen-
-og ramme ham selv.
Men så kørte bilen længere op på volden-
-og han fik et kort glimt af sin gode ven Peter Collins-
-der blev kastet ud og fløj gennem luften.
Hr. Hawthorn, De kørte vist nok lige bag Peter Collins-
-da ulykken skete. Hvordan skete det?
Der var en lille sænkning, som vi begge kørte over.
Og et skarpt højresving lige efter-
-og han kom lidt for langt ud. Han drejede ikke tidligt nok...
Og så ramte bilen volden og vendte rundt.
-Hvor hurtigt kørte han? -Det ved jeg ikke.
-Hvor hurtigt kørte De? -Jeg ved det ikke.
Først efter løbet fik jeg at vide, at Peter havde været ude for en ulykke-
-og ville blive fløjet på hospitalet i Bonn.
Jeg spurgte: "Må jeg komme med?" Men de sagde nej.
Min far i FN-
-havde sørget for at holde øje med, hvornår Peter kørte løb-
-så denne FN-mand ringede til min far og sagde: "Peter har været i en ulykke."
Min far trak i nogle tråde, og så ringede han til hospitalet.
Og da jeg nåede frem til hospitalet-
-skete der som det allerførste det, at nogen sagde til mig:
"Der er nogen, der har ringet til dig i receptionen."
Jeg gik derned, og det var min far, der ringede fra New York-
-og fortalte mig, at Peter var død.
Det synes jeg bare var så smukt, at han sagde: "Jeg fortæller hende det."
Jeg sagde: "Jeg vil gerne se ham."
Og så... fulgte de mig derned.
Han lå nede i kælderen. Der var jo køligere.
Jeg gik derned og kiggede, og jeg så... en fod.
Han var dækket til, men den ene fod stak ud.
Jeg vidste med det samme, at han var død, og det var jo så det.
Vi havde kun haft halvandet år, men det havde været fantastisk.
COLLINS DØR EFTER ULYKKE MED SIN BIL I TYSK RACERLØB
Michael var frygteligt ked af det. Det var første gang, jeg så Mike græde.
Han var helt ude af sig selv, fordi han havde mistet sin bedste ven.
Kan De sige et par ord, som hans ven-
-om Peter Collins som mand og som racerkører?
Som racerkører var han en af de bedste.
Og som ven... Han var min ven.
-Kender De til frygt? -Jeg har altid levet i frygt.
-Hvad er Deres største frygt? -Dem alle sammen.
"GENTLEMAN-RACERKØRERNES ÆRA ER FORBI." ENZO FERRARI
Det er svært, selv nu, at forestille sig, hvordan det har været.
Hvordan Ferrari kom igennem den tid og ud på den anden side-
-er et bevis på Enzos lidenskab for motorløb-
-og hans evne til at komme videre og se fremad.
Når man har været igennem alt det, han var igennem...
Han var som en person i krig-
-han mistede kørere og alt det der-
-og han gjorde vel sit bedste for at handle passende.
Det er svært at sige, i hvor høj grad han egentlig følte noget.
Når man tænker på Peter Collins, på hans yndefuldhed og sportsånd-
-og hvad han gjorde på Monza i '56...
Peter Collins foretog sig hele tiden disse vidunderlige ting.
Hvis man ser på Luigi Musso og Eugenio Castellotti-
-var de splittede i deres støtte, men de bibragte Formel 1-
-den italienske hæder.
Og det var meget svært for de to kørere.
Begge kørere kørte galt og døde på grund af det pres.
Og Alfonso de Portago, som dybest set var James Dean på hjul, var fantastisk.
Det tiltrækkende ved kørerne i 1950'erne var, at de var så forskellige-
-og alligevel ens i deres vilje til at løbe enorme risici.
Hver gang en kører døde-
-blev Enzo Ferrari og holdet mere presset.
Holdlederen, Romolo Tavoni, fortalte, at hr. Ferrari var helt knust.
Hans første reaktion var: "Vi må opgive grandprix."
"Det er for meget."
Men Hawthorn gik ind og sagde: "Jeg vil køre resten af sæsonen."
"Jeg kører en anden bil om nødvendigt, men jeg foretrækker Ferrari."
Han elskede ikke racerløb mere-
-men han var opsat på at gøre det for Peters skyld.
Resten af sæsonen, hver gang de afsluttede et løb-
-sagde Mike: "Det er ét til skide løb, jeg aldrig skal køre mere."
Men uanset hvad-
-havde han chancen for at vinde verdensmesterskabet.
Han mente, at Peter nok ville have vundet mesterskabet-
-og det gjorde ham ked af det.
Han kørte det italienske grandprix og det marokkanske grandprix-
-og det var seks meget intense uger.
Alle var efter Mike.
Hver gang han gik ind på en pub, sagde de: "Nu er der ikke længe til."
Så vi blev hjemme.
Den britiske presse var oppe at køre over-
-at der nu ville være en britisk Formel 1-verdensmester-
-for første gang.
The Daily Mirror kaldte det "opgøret i solen".
Michael var meget nervøs. Han var slet ikke sig selv.
Normalt bekymrede han sig ikke over noget som helst.
Nogle gange var han nødt til at sætte farten ned og slappe af.
Jeg vidste altid, når han havde det sådan-
-og var nødt til at passe på sig selv.
Før et løb var jeg forbløffet over, at Mike kom ind på mit værelse-
-og blev hos mig hele natten, hvilket slet ikke lignede Mike.
Han ville bare have selskab.
Han var nok meget nervøs.
Alt hvad Moss skulle gøre for at vinde verdensmesterskabet-
-var at slå Hawthorn og forhåbentlig få den hurtigste tid-
-hvilket gav et ekstra point, mens Mike blev lavere end nummer tre.
Ved slutningen af løbet i Marokko-
-havde Phil Hill gjort det rette og givet Hawthorn andenpladsen.
Moss havde gjort, hvad han kunne. Han havde vundet og fået bedste tid.
Men da alt var overstået, var Mike Hawthorn verdensmester.
Hr. Ferraris reaktion på at vinde mesterskabet-
-efter det på så mange måder katastrofale år-
-var en overvældende lettelse.
Moss endte ét point, ét eneste point, bag Hawthorn.
Hr. Ferrari vidste, at det havde været tæt på, men en sejr er en sejr.
Stuart Lewis-Evans var nummer fire mod slutningen-
-men hans motor låste, bilen brød i brand-
-og da den unge englænder kom ud-
-var han allerede slemt forbrændt.
Det påvirkede Mike, for han hadede, når kørere kom til skade-
-og han vidste, at Stuart havde det slemt.
Han sagde til Enzo, at han ikke ville køre mere-
-og Enzo blev rasende.
Kan De fortælle os noget om Stuart Lewis-Evans?
Han er slemt forbrændt.
Han fløj i flyet sammen med os, på en båre.
Han talte og drak te-
-men havde tydeligvis stærke smerter.
Flyveturen hjem var bittersød.
Mike Hawthorn havde vundet mesterskabet-
-men Stuart Lewis-Evans led frygteligt under sine brandsår.
Han døde få dage efter i London.
Når man ser optagelserne af Mike-
-ser han ikke glad ud, men hvorfor skulle han også være det?
Det var et år, Mike på mange måder helst ville glemme-
-men han var verdensmester.
MIKE HAWTHORN TURIST-OG TROFÆBILER
Han var god som mester, for han så godt ud og var veltalende-
-så han var titlen værdig.
Jeg har kørt racerløb i otte år.
På de otte år nåede jeg til tops. Så jeg besluttede, at tiden var inde.
Mange tak, fordi I kom her-
-og lyttede så tålmodigt til mig.
Jeg håber, at nogle af jer en dag vil komme forbi-
-og så tømmer vi parkeringspladsen. Mange tak.
"MAN MÅ HELE TIDEN ARBEJDE."
"ELLERS KOMMER MAN TIL AT TÆNKE PÅ DØDEN." ENZO FERRARI
Den 22. januar 1959-
-havde Mike en frokostaftale i London.
Han ville helst ikke til London. Han havde det skidt.
Jeg vidste, han havde smerter-
-for jeg havde set ham ligge på gulvet og vride sig.
Da jeg kom tilbage til England, ville jeg allerførst se Mike.
Vi aftalte at mødes efter den frokost.
Han ville komme til mit hotel.
Han kørte på Hog's Back-vejen-
-og kom op bag en Mercedes-Benz 300SL Gullwing-
-og genkendte straks køreren, Rob Walker.
Jeg opdagede en Jaguar bag mig og genkendte Mike Hawthorn-
-og vi accelererede begge to så kraftigt, vi kunne.
Rob tænkte: "Nu er det ved at blive for meget for mig."
"Jeg er jo ikke racerkører."
Jeg glædede mig så meget til at se ham.
Jeg ville gerne have, at Mike fortalte mig-
-hvordan det var at være i en alvorlig ulykke.
Passerer hele ens liv revy, eller hvad sker der?
Da jeg kom ind på hotellet, genkendte receptionisten mig.
Peter havde altid boet på det hotel. Han lagde mærke til alting.
Receptionisten så ikke på mig.
Jeg gik ind i elevatoren, kørte op til den etage, jeg boede på-
-og gik ind på mit værelse, og så bankede det pludselig på døren.
Det var hotellets direktør-
-og han fortalte, at Mike var død.
Og det... Jeg... Det var et knusende slag. Knusende.
Det var bare frygteligt.
Rob fik bagdøren op og bøjede sig ned-
-og han fortalte mig, at han så på Mike-
-Mikes øjne blev brustne, der kom et lille gisp-
-og så var det slut.
MIKE HAWTHORN DRÆBT
Jeg var i Yorkshire, da jeg fik det at vide-
-og jeg nægtede at tro det.
At...
Da jeg accepterede det, havde jeg...
Jeg havde mange venner i England, og de...
Jeg kan huske, at jeg gik en lang tur på heden.
Jeg hørte det i fjernsynet derhjemme-
-og det var jo... Det var meget, meget trist.
Og også så... unødvendigt.
Men det er jo let at sige set i bakspejlet.
Jeg tror, han fik et blackout, for han kendte den vej ud og ind.
Han kendte bilen. Han havde kørt racerløb i den.
Vejen var måske nok glat, men Mike var ofte skredet ud.
Det var et blackout-
-og han opdagede slet ikke, at han var kørt galt.
Det tror jeg, og det håber jeg.
Uanset, hvordan man ser på det, var Mikes liv tragisk.
Han var kun verdensmester i tre måneder-
-og så forsvandt det hele.
MIKE SLÅET IHJEL
Folk, der kendte ham, sagde, at han aldrig ville være blevet 35 år.
Jeg ved ikke, om det passer.
Men udsigterne var ikke gode.
Hans sidste jul lå han i sengen. Han havde det ikke godt.
Jeg vidste ikke, hvor syg han var. Det fortalte lægen senere.
Han havde kun få år tilbage at leve i.
Så måden, han døde på, var nok den bedste for Mike.
De har udtalt Dem direkte om nogle af dem, der døde.
De har sagt: "Tiden vil vise alle disse folks værd."
Det er ikke menneskers opgave at dømme-
-hvad vi vælger at tro på.
Det kan kun tiden gøre. Og tiden er ubarmhjertig.
Hvis man sætter en racerkører i en racerbil-
-vil han altid tage den til grænsen og ud over den.
Og det frarådede Ferrari bestemt ikke.
Han ville have kørere, der tænkte på den måde.
Jeg vil sige, først og fremmest...
...at jeg altid kun gjorde det, der gjorde mig glad.
Jeg gjorde det, der betød noget for mig, på en helt egoistisk måde.
Jeg trøster mig med tanken om-
-at jeg ikke gjorde noget, der var til skade for andre.
Det var fænomenalt med Castellotti, Musso, Portago-
-Collins og Hawthorn. Det var en fantastisk gruppe.
En fantastisk gruppe personer, såvel som talenter.
At miste de kørere, den ene efter den anden-
-var frygteligt, og det kunne ikke ske nu.
Det var nok enestående i sportens historie.
De mindede vel lidt om jagerpiloter eller gladiatorer, vil jeg tro.
De var...
De var stjerner.
De ville have været de første ude af skyttegraven-
-de første ude af landingsfartøjet.
De drenge var...
De var krigere.
"VIND ELLER DØ. I BLIVER UDØDELIGE." ENZO FERRARI
FRA 1950 TIL 1960 MISTEDE 39 RACERKØRERE LIVET-
-I MOTORSPORTENS VERDEN.
ENZO FERRARI BOEDE OG ARBEJDEDE I MODENA I ITALIEN-
-INDTIL HAN DØDE I EN ALDER AF 90 ÅR.
FERRARI HAR REKORDEN SOM DET MEST SUCCESFULDE HOLD-
-I SPORTENS HISTORIE.
Søren B. Lykke BTI Studios